Acceptens fortryllende væsen
Accept
er virkelig en trylleformular. Accept er i stand til at kunne forløse
noget, der hidtil har været mere eller mindre lidelsesfuldt, så der
i stedet bliver kærlighed, nærvær, fred, glæde, lykke, frihed –
ja, der er praktisk talt ikke det, som du ikke kan få ud af det.
Accepter – og der bliver lys! Til trods for det, eller måske netop
derfor, er det også et både svært og meget misforstået begreb.
Lad os prøve at finde dybere ind til acceptens væsen.
Vi
afslører nemlig tit, at vi ikke er gået ind på acceptens præmis.
Det kan eksempelvis hedde sig: ”Dette eller hint har jeg taget mig
af op til mange gange, men jeg bliver ved med at have det svært med
det.” - ”Jeg kan ikke forstå det, for det her har jeg været
inde i før.” - ”Jeg har accepteret det, men det har jeg ikke
fået det bedre af.” - ”Jeg har accepteret vreden, men det nytter
ikke noget, for jeg er alligevel ikke kommet af med den.” - ”Det
her har jeg accepteret, for det er jeg nødt til.” Ja, jeg kunne
ganske enkelt blive ved med at komme med udsagn, som bliver sagt igen
og igen. Vi kan være evig forvisset om, at når vi har den
opfattelse, så afsløres det først og fremmest, at der er tale om
en ommer.
En
ommer fordi tilgangen er, at vi vil have opfyldt et resultat, som vi
helt umuligt kan vide, hvad er, så længe vi ikke er gået igennem
processen frem mod den endelige accept. Vi kan ganske rigtigt som
omtalt få umådeligt meget ud af at acceptere. Men hvis vi ikke kan
acceptere uden at få noget ud af det, så kan vi ikke acceptere!!!
Når vi igen og igen beklager os over, at vi ikke har fået noget ud
af det, så kan vi i bagklogskabens skærende klare lys se, at vi
ikke
er
gået igennem den proces, som er forudsætningen for accepten. Igen
og igen undgår det vores opmærksomhed, når vi beklager os, at hvis
vi virkelig havde accepteret, så var der naturligvis ikke længere
noget som helst at beklage sig over.
For
mange år siden havde jeg en venskabelig samtale med en psykolog. Hun
beklagede sig over, hvor svært livet er, og hun begrundede det
aktuelt med, at hun havde fået anbefalet, at hun bare skulle gøre,
hvad hun havde lyst til. Og det havde hun vel at mærke heller ikke
fået det bedre af. Hvilket ikke kunne undre mig. For hun havde jo
hele tiden, som en anden kalkulator, gjort det, hun troede, hun
gjorde af lyst, med henblik på at få det bedre.
Ingen
har lovet os, at det er en nem sag at acceptere. Paradoksalt nok er
der heller ikke meget, som i den grad kan sætte sindene i kog, som
begrebet accept kan. Mange kan igen og igen blive meget indignerede,
hvis man påstår, at de endnu ikke er nået ind til kernen af
smerten, angsten, vreden eller sorgen. For slet ikke at tale om hvor
afmægtig en person til stadighed kan være, og man i relation til
det formaster sig til at påstå, at det er, fordi vedkommende endnu
ikke har accepteret sin egen aggressive kraft, og her være vidne til
hvilken vrede, der kan komme for dagen, som således paradoksalt nok
kan bruges til at fastholde afmagten.
Mange
kan mene, at de er gode til at acceptere, for som jeg engang hørte
en sige: ”Jeg ved, jeg er god til at acceptere, for jeg har slugt
mange kameler.” Jeg kan fristes til at mene, at hun end ikke
vidste, hvad accept er, for hvis det var tilfældet, så var det ikke
længere kameler, der var slugt!
Livet
byder os hele tiden at viske tavlen ren for om muligt at se tingene i
et nyt perspektiv. Dette gør sig ikke mindst gældende overfor dette
vanskelige begreb, accept. Det foregående viser, hvor lidt vi
almindeligvis forstår, hvad accept er. Ved således at forstå, at
vi ikke forstår, så kan vi måske begynde at forstå.
Vores
resultatorienterede fiksering stikker muligvisvis også sit hoved
frem i læserne af denne artikel, så det eksempelvis kan hedde sig,
at jeg nu må se at komme i gang med at forklare, hvordan man da for
pokker accepterer. Men bi nu lidt. Det er virkelig vigtigt at se i
øjnene, hvordan den manglende accept løber om hjørner med os. For
uden den opmærksomhed, kan vi ikke komme dybere. Og jeg vil gerne
trække yderligere på din tålmodighed, for der er mere indledende,
vi skal have på plads. Som vi kan se, går det hele tiden galt, når
vi er fokuseret på det resultat, vi kan opnå ved at acceptere. Det
er derfor nødvendigt, inden vi fordyber os i processen med at
acceptere, at vi indleder med den rette holdning.
Ganske
ofte kan vi ikke forlige os med noget, som rent faktisk er en
kendsgerning! Fordi vi dermed forsøger at benægte fakta, så vil vi
igennem en selvudviklingsproces, der kunne skille os af med dette
famøse, som vi ikke kan forlige os med. Altså indleder vi, oftere
end vi tror, enhver proces med den holdning, at vi skal i mål. Og
målet måles på om vi er kommet af med det. Dette er ikke den rette
holdning! Vi skal derimod være tro imod processen.
Hvad
vil det sige? Det vil sige, at vi indledningsvis er villig til at se
i øjnene, at det aldrig er selve dette noget, som vi har det svært
med, som er problemet. Nej, det er det, at vi ikke kan acceptere det
faktum, at dette noget er en kendsgerning. Altså må vi dedikere os
til følgende: ”Jeg vil gøre alt
det, der skal til, og jeg vil arbejde med det lige
så lang tid,
som det er fornødent for at komme til at acceptere det.” Det er
den rette holdning!
At
indlede processen er således aldeles krævende. For jeg kan først
og fremmest høre dette forbehold: ”Det kan jeg da ikke overgive
mig til, uden jeg på forhånd ved, hvad det indebærer!” Det er
ikke desto mindre vilkårene. Hvis ikke vi vil det så meget, så må
vi erkende, at hvor nødigt vi end lider med dette eller hint, så
vil vi hellere holde fast i denne lidelse, end vi vil kaste os ud i
ukendt territorium.
Dette
”vil”, som jeg fik bragt på banen her, kan alene skure i de
flestes ører. Det, vi endnu ikke kan acceptere, har vi selvfølgelig
store vanskeligheder med. Der er altid mange grunde til, at det er
særdeles vanskeligt stof, vi har med at gøre. Vi siger derfor
hellere, at jeg ikke ”kan”. Men der bliver alt for ofte for kort
afstand mellem kan og vil – igen fordi vi fokuserer på målet frem
for processen. Vi ser hele det lidelsesfulde svælg for os og
konstaterer: ”Dette kan
jeg ikke kaste mig ud i!!!” Og det er rigtigt! Men hvis dette ”kan
ikke” får os til at opgive processen, så bliver ”kan ikke”
til ”vil ikke”! For når vi skal gøre det til en proces, som vi
ligefrem skal dedikere os til, så er det jo netop for at vi i den
hastighed, vi kan bære det, går igennem processen. Og det kan
vi.
Hvad
er det så, vi skal acceptere? Da vi har stor tradition for at have
opmærksomheden uden for os selv, så kan mange tro, at accept
betyder, at vi skal lære at acceptere alt, hvad andre gør.
Acceptere krig, terror, vold, voldtægt, afvisninger, hån,
latterliggørelse, at blive kritiseret osv. Nej, alt det og langt
mere til er faktisk resultat af, at der er noget, der ikke er
accepteret i alle, der udøver alt dette. Også her skal vi dybere.
Vi skal ikke gå efter at acceptere volden men den indre årsag til
selv samme vold. Ikke nok med det – vi skal dybere endnu.
Det
ydre er kun et spejl af noget, som foregår inden i os selv. Vi skal
eksempelvis hellere acceptere de indre årsager til, at noget kriges
inden i os selv. Når vi finder frem til, hvad det er, der er i
indbyrdes krig med hinanden, samt at vi forliger os med det, de
stridende parter indeholder, så har vi ikke længere nogle
vanskeligheder med at acceptere årsagerne til den ydre krig. Det
enkelte menneske er almindeligvis bærer af en indre krigsskueplads.
Når der er noget inden i os selv, som vi ikke kan acceptere, så er
resultatet en krig imellem dette noget, der er, og så dette noget,
som man vil have i stedet for.
Livet
kan konstant være så drilsk for os, at det sidste, der falder os
ind, ofte er at give os i kast med denne proces at nå til accept.
Hvis vi eksempelvis tager et begreb som ensomhed, så kan der være
mange aspekter, som det først falder os ind at fokusere på.
Når
vi i vores barndom ikke bliver mødt, forstået, rummet, hørt og
set, så kan vi komme til at føle os meget ensomme. En nærliggende
følgeslutning er, at vi løser ensomhedsfølelsen ved at knytte os
til andre. Når vi så bliver voksne, kan vi stadig tro, at
ensomhedens dilemma løses ved at finde nogle at knytte os til.
Lykkes det ikke, kan vi tro, at det er, fordi vi endnu ikke har
fundet den rette at knytte os til. Forestillingen om sjælepartneren
bliver født. Vi kan tro, at andre skal give os det, vi savner. Give
os kærlighed. Give os følelsen af at være ubetinget elsket, så vi
kan føle tilknytning til verden. Men ensomheden er en indre
tilstand, hvorfor den ikke kan løses udefra, den skal forvandles
indeni. Så længe vi vil have det udefra, gør vi os også
afhængige.
Når
vi bliver mere bevidste, må vi erkende, at ensomheden kun
overfladisk set er et resultat af, at vi ikke er blevet mødt. Dybere
endnu har ensomheden at gøre med, at vi har haft og til stadighed
opnår mere og mere kontakt med os selv. Vi bliver splittet imellem
egoet og sjælen. Egoet vil nu uundgåeligt komme til at føle sig
alene, fordi det i sin natur er alene om at være dette ego.
Vores
sjæl er unik. Vi må se i øjnene som et uomtvisteligt faktum, at vi
er alene, om at være dem vi er. Hver især. Uanset hvor meget du er
elsket, og uanset hvor mange, der elsker dig, så kan de ikke tage
den kendsgerning fra dig, at du er alene om at være dig. Som et levn
fra vores kollektive bevidsthed har vi stadig forestillingen om, at
et menneske ikke kan have nogen værdi alene, men at værdien kun
opstår i kraft af vores relation til andre. Men tænk på solen –
den er helt alene, og dog har den så enorm en udstråling, at det
fysiske liv, vi kender, er betinget af den. Løsningen på dilemmaet
er således, at vi indleder den proces, som det er at acceptere, at
vi er alene.
Efterhånden
som vi mere og mere kan acceptere den kendsgerning, at vi er alene,
så vil vi også blive mere og mere frie. Når vi til fulde
accepterer det, så vil vi ikke længere føle os ensomme, for nu har
vi os selv. Vi kan være alene, når vi har lyst, og vi kan i fulde
drag nyde det, for der mangler ikke noget. Vi kan også tage kontakt
til andre, når vi har lyst, og blot nyde kontakten, da vi ikke
længere skal yde noget bestemt, for at andre skal synes så godt om
os, at de giver os det, som vi troede kunne afstedkomme, at vi ikke
følte os alene. Vi sætter også andre fri, når vi ikke vil, at de
skal give os noget, som de i virkeligheden ikke kan give os. Ligesom
vi heller ikke føler os utilstrækkelige i forhold til andre, fordi
vi ikke længere prøver at være noget, som vi i virkeligheden ikke
er. Nu kan det virkelig blive spændende at møde andre, for vi kan
give dem lov til at være, som de være vil.
Når
vi kommer til fuldt og helt at acceptere, at vi er alene, så knytter
vi os igen til verden, for selv om vi er helt alene hver især, så
er vi på den anden side også ét. Men vi kan ikke til fulde udfylde
vores unikke plads i helheden, uden vi til fulde accepterer, at vi
samtidig med, at vi er en del af en helhed, repræsenterer en
individuel enhed i helheden. Livet er fuld af paradokser, for det er
det polære heri, som skaber bevægelsen og dermed livet.
Hvordan
er det så, at vi accepterer? Ja, først må vi mentalt forstå, hvad
accept er og begynde med den rette holdning, som jeg alt sammen i det
foregående har forsøgt at klarlægge. Dernæst må vi arbejde med
det følelsesmæssigt. Her skal vi igen forholde os dobbelt til den
manglende accept. For det er ikke nok med, at der er hændt os noget,
som vi har svært ved at acceptere. Dette afspejler en krig inden i
os selv, som vi må blive bevidst om. Når vi får øje på det, som
vi følelsesmæssigt har svært ved at acceptere, så byder
omstændighederne os endnu en udfordring. For den bagvedliggende
årsag til, at vi ikke kan acceptere det pågældende element i os
selv, det er også, fordi vi ikke kan acceptere de følelser, der har
reageret på den pågældende konflikt. Der kan være tale om mange
forskellige følelser, som vi kan have det meget svært med. Men de
hører alle sammen inden for tre kategorier af følelser: Angst,
vrede og sorg.
Vi
må således efter tur være til stede i og give udtryk for angsten,
vreden og sorgen over det, der er sket, og som vi endnu ikke kan
acceptere. Nu kommer vi dels til at acceptere og rumme selve
følelserne, ligesom vi igennem processen forliger os mere og mere
med det, der er hændt os, eller som vi har svært ved at håndtere.
Følelserne skal ende med slet og ret at acceptere, fordi de er nået
til fuld accept.
Mange,
mange søgende har det svært med vrede, fordi man stræber efter at
være kærlige. Men vi skal have fat i den aggressive kraft helt nede
i jordpunktet (som befinder sig ca. 40 cm nedenfor rodchakraet),
ellers kan vi ikke bære at være åbne i hjertet. Vreden skal vi
bruge til at gøre op med det gamle. Og vreden i dens transformerede
form – den rene aggressive kraft, styrke og autoritet – skal vi
bruge til at kunne bære at være og at udfolde, dem vi er.
Vi
skal nå dybere end til, at følelserne bliver forløst. Vi skal helt
ned på det essentielle plan eller handlingsplan. Det skal integreres
i vores dybe væren. Det vil sige, at accepten skal integreres dybt
ned i kroppen. Når vi giver udtryk for det følelsesmæssigt, skal
kroppen med i det i form af at
kroppen går igennem en rystende, skrigende og grædende forløsning.
Fri dans, massage og tantra kan være både værdifulde og dejlige
redskaber.
Det
er vigtigt ikke at have nogle forudbestemte krav til, hvordan det vil
være, når accepten er endeligt i hus, ligesom det også er vigtigt
at udvise villighed til at blive ved. Så længe vi ikke har fået
det helt godt med det, der før har været traumatisk, så må vi
erkende, at der ganske enkelt er mere at arbejde med, ligesom det kan
afsløre, at vi stadig har fikse ideer om, hvad resultatet skal
blive. Vi er ikke færdige med det pågældende emne, før der har
indfundet sig fred med og kærlighed til det, som vi nu har arbejdet
på at opnå accept af.
Accept
drejer sig ikke om, at vi undgår det, der opleves ubehageligt.
Tværtimod vil accepten lære os, at værdien, vi kan finde, er
proportional med størrelsen af det ubehagelige. Det, at noget er
ubehageligt vidner om, at her er nogle vidunderlige egenskaber, men
som det er svært at åbne sig for.
Hvornår
er der så tale om fuld
accept? Det er der, når man er fuldstændig fri i forhold til det
aktuelle emne. Hvilket vil sige, at man er fri for at identificere
sig med det. Den pågældende følelse, tilstand, tanke osv. er altså
noget man kan identificere, at man har,
men man ved, at det ikke er noget, man er.
Nu er man fri til at benytte sig af dette noget efter
forgodtbefindende. Hvis man identificerer sig med det, så er man
ikke fri. Manglende accept binder.
Når
vi skal drage omsorg for vores lidende indre, så tror mange
fejlagtigt, at dette kun kan være tungt og forfærdeligt. Men det er
vigtigt at blive bevidst om, at vi slet ikke kan drage omsorg for
dette lidende indre, uden at vi samtidig finder ind til de kvaliteter
og ressourcer, som tilsammen udgør sjælen. For sideløbende med at
vi i vores selvudviklingsproces går ind i vores angst, vrede og
sorg, så er det ikke kun et mørke, vi konfronterer. Nej, samtidig
er vi til stede med det allermest smukke og rørende hos os selv:
Medfølelse, tålmodighed, mod, styrke, viljekraft, autoritet,
forståelse, blødhed, blidhed, klarhed, omsorg, visdom, bevidsthed,
kærlighed osv. Listen er umådelig lang af alle de kvaliteter, vi
her får mere og mere bevidst fat i.
Så
længe vi ikke har fundet hjem til sjælens land, så vi til fulde
kan leve fri og lykkelig som os selv, så er der mere at blive
bevidst om og at komme til at acceptere. Men mundheldet ”godt
begyndt er halvt fuldendt” gælder også i forhold til accept. Kan
vi først gennemskue, at vi mangler at acceptere noget, og kan vi
igen og igen forny selve dette at være tro mod processen, så er vi
allerede godt i gang.